Åpne den.
Ikke.
- Vi må se om noe... - Jeg vet det.
Men ikke ennå.
Vi står slik i et øyeblikk.
Vi har liten tid, Phillip.
Det er mørket som gjør deg nervøs. Ingen føler seg trygg i mørket.
Ingen som har vært barn. Jeg skal dra fra disse.
Sånn. Mye bedre.
For en vakker kveld.
Synd vi ikke kunne gjort det med gardinene trukket fra i sollyset.
Man kan ikke få alt her i livet.
Vi gjorde det på dagtid. Alt i orden nå, Phillip?
- Ja. - Bra. Legg bort disse.
Legg dem i sjekkskuffen min bak metallboksen.
Dette er en museumsgjenstand nå.
Vi burde bevare det for fremtiden,
men det er så flott krystall, og jeg vil nødig dele opp settet.
Av dette tok David Kentley sin siste drink.
Det skulle ha vært ingefærøl eller vanlig øl.
Jeg syntes alltid det var ukarakteristisk
at David drakk noe så korrupt som whisky.
Ukarakteristisk å bli myrdet også.
Ja, ikke sant? Men gode amerikanere dør jo vanligvis på slagmarken.
David og hans likemenn tar bare opp plass,
derfor var han det perfekte offer for det perfekte mord.
Men han gikk selvsagt på Harvard.
Det gjør mordet berettiget.
Han er død, og vi drepte ham. Men han er her ennå.
Om mindre enn åtte timer hviler han godt på bunnen av en innsjø.
I mellomtiden er han her.
- Hva er det du gjør? - Den er ikke låst.
Desto bedre. Det er mye farligere. Uansett er låsen for gammel. Den virker ikke.
Skulle ønske den virket. Skulle ønsket vi fikk ham ut herfra.
Skulle ønske det var en annen.
Litt sent å tenke på det.
Hvem ville du ha foretrukket? Kenneth?
Vet ikke. Den ene er vel like god som den andre.
Du, kanskje. Du skremmer meg.
Det har du alltid gjort, helt fra første dag på privatskolen.
Noe av sjarmen din, antar jeg.
Jeg bare tuller, Brandon.
Jeg takler det ikke like godt som deg, så jeg går litt imot deg.
- Er ikke det ganske dumt? - Jo, veldig.
Kan jeg få en drink nå?
For all del. Dette er en feiring. Vi må ha sjampanje.
- Sjampanje? - Jeg la den i kjøleskapet.
- Når la du den der? - Rett før David kom.
Var du så sikker på at det skulle lykkes?
Selvsagt.
Du vet jeg aldri gjør noe med mindre jeg gjør det perfekt.
Jeg ønsket meg alltid mer kunstnerisk talent.
Mord kan være en kunst også.
Evnen til å drepe kan være like tilfredsstillende som evnen til å skape.
Phillip, forstår du at vi faktisk har gjort det nøyaktig slik vi planla?
Og ikke en eneste liten ting har gått galt. Det var perfekt.
- Ja. - Et plettfritt mord.
Vi har drept for farens skyld, og for drapet i seg selv.
Vi er i live, helt og fullt.
Selv sjampanje er ikke godt nok i denne anledningen.
Jeg tar den likevel.
Du er vel ikke redd lenger, Phillip?
Du kan ikke frykte, vet du. Det kan ingen av oss.
Det er forskjellen mellom oss og vanlige menn.
De snakker om den perfekte forbrytelse, men ingen utfører den.
- Ingen begår mord bare for... - Her.
...å begå det.
Bare vi.
Du er vel ikke redd lenger, Phillip?
Nei.
Ikke engang for meg?
- Nei. - Bra.
Du bare forbløffer meg, som alltid.
Enda bedre.
Skål for David, selvsagt.
- Hvordan føltes det, Brandon? - Når da?
Mens det pågikk.
Vet egentlig ikke. Jeg husker ikke at jeg følte noe.
Før kroppen ble slapp
og jeg skjønte at det var over.
Og da?
Da var jeg svært opprømt.
Hvordan følte du deg?
Jeg...
Du tror vel ikke festen er et mistak?
Nei, festen er den perfekte avslutningen på verket vår.
Det er kunstnerens signatur.
Ikke å avholde den ville vært som...
Å male et bilde og ikke henge det opp?
Ikke et særlig godt ordvalg.
Det kan vise seg å bli litt for godt, takket være festen.
Tull. Denne festen blir verdens beste.
- Med disse folkene? - Ja, de er kjedelige.
Kentley-paret kunne ikke vært kjedeligere om de hadde prøvd, men de må komme.
De er tross alt foreldrene til David.
Det gjør det ikke enklere å snakke med dem.
Ikke tenk på det. Janet muntrer dem nok opp, stakkar.
Hun satset alt på å få kloa i David.
Men jeg tror ikke hun kommer til å lykkes.
- Gjør du? - Nei, faktisk ikke.
Hun kan gå tilbake til Kenneth i kveld.
Du må innrømme at det var omtenksomt av meg,
i lys av omstendighetene å...
- Phillip. - Hva er det?
- Ta den andre. - Hvorfor det?
Bare bli med meg.
- Hva gjelder dette? - Det får du se. Det er genialt!
Hva i svarte er det du gjør?
Gjør kunstverket vårt til et mesterverk.
- Du går for langt, Brandon. - Hva mener du?
Jeg tenkte vi kunne ha middag her inne.
På denne.
Er ikke det en god idé?
Da kommer i det minste ingen til å prøve å åpne den.
Jeg tror ikke du setter pris på meg.
Jeg begynner å gjøre det.
Kom igjen, vi har ikke mye tid.
Mrs. Wilson kommer tilbake snart.
Glemte du å låne nøkkelen hennes? Jeg burde visst bedre enn å...
Jeg har nøkkelen hennes. Jeg sa at jeg mistet min.
- Bra. - Hvordan skal du forklare dette til henne?
- Jeg forklarer ikke. - Vi må ha en unnskyldning.
Vi vil ikke la æresgjesten være alene under middagen.
Vi må ha en unnskyldning til de andre.
Greit. La meg tenke.
Du blir virkelig altfor lett opprørt, Phillip.
Vi har en svært enkel unnskyldning
her.
Hva er du redd for?
Mr. Kentley kommer tross alt for å se på disse bøkene.
Hva er bedre enn å legge dem ordentlig på spisebordet
hvor den stakkars, gamle mannen enkelt kan se på dem?
Så omtenksomt.
Hallo? Selvsagt.
- Begynn med bøkene... - Hvem er det?
Mrs. Wilson.
Brandon.
Brandon!
Hva i svarte? Har du ikke mer vett enn å...
Hva er det?
- Kom igjen, trekk det ut. - Jeg kan ikke.
Om mrs. Wilson var her, ville hun trukket det ut for deg.
Å la noe slikt vises foran folk
er likelydende med en tilståelse.
Ta disse og ta deg sammen.
Hadde du latt meg ha lyset på,
- ville jeg ha sett den. - Greit! Du er perfekt.
Det må vi være. Vi var enige om at det kun var én forbrytelse noen av oss kunne begå.
Nemlig å begå en feil. Svakhet er et feilgrep.
- Fordi det er menneskelig. - Fordi det er vanlig.
Ingen av oss kan nedverdige oss...
Du skylder meg 2,40 dollar for drosjen, inkludert tips.
Hadde vært her før, var det ikke for trafikken.
Like greit. Vi ventet deg ikke før nå.
Jeg dro til fem butikker for å finne den spesielle pateen.
Men prisene! Jeg så ingen grunn til å kaste bort gode penger.
Så jeg dro til delikatesseforretningen der mr. Cadell går.
Men neste gang vi har fest, går jeg bare...
God aften, mrs. Wilson.
Kan jeg spørre om hva som skjer med bordet mitt?
Vi bare flytter tingene inn hit.
Nå vel...
Jeg syntes personlig at bordet mitt var flott.
Det var veldig flott.
Men mr. Kentley kommer for å se på de gamle bøkene jeg hadde i kisten.
Og du vil vel ikke at den stakkars gamle mannen
skal måtte knele for å se på dem?
- Jeg synes det ser merkelig ut. - Merkelig?
Svært. Særlig med lysestakene. De hører slett ikke hjemme der.
Tvert imot synes jeg de lager et seremonielt alter
hvor du kan fylle på maten til vår offerfest.
Fylle på, så visst. Det er ikke nok plass til å gjøre det ordentlig.
- Er det vel? - Du klarer det.
Dere to tar livet av meg. Hva skal gjøres med bøkene?
Vi legger dem på spisebordet.
Helsprø idé, spør du meg.
Jeg har for mye å gjøre til å diskutere mer.
Jeg synes imidlertid fremdeles det er merkelig.
- Hva er i veien? - Jeg trodde hun så det.
- Så hva da? - Repet, selvsagt.
- Vi må gjemme det. - Hvorfor det?
- Hvorfor? - Det er bare en bit med rep.
En vanlig husholdningsartikkel. Hvorfor gjemme det?
Det hører hjemme i kjøkkenskuffen.
- Mrs. Wilson? - Ja?
Det er sjampanje i kjøleskapet.
- Vi gir dem vel ikke sjampanje? - Jo da.
Hvis det blir en slik fest, får jeg vel pynte meg litt.
Mr. Cadell serverer bare sjampanje ved helt spesielle anledninger.
Faktisk tok han og jeg et glass sammen på bursdagen min.
I kveld får du anledning til å fornye den romansen.
Kan jeg? Mr. Cadell kommer.
Han er svært hyggelig.
- Kommer Rupert? - Jeg trodde jeg sa det.
- Jeg må si jeg likte å jobbe for mr. Cadell. - Nei.
Slik en gentleman!
Noen sier han er litt snål, men jeg syntes alltid...
Jeg kunne fått snakke ferdig.
Jeg trodde du likte Rupert.
- Jeg gjør det. - Da så.
Av alle på denne jord
er Rupert Cadell den mest mistenksomme.
Han er den ene som kan sette pris på dette fra vår kunstneriske vinkel.
- Det er det spennende. - Glad du synes det. Jeg blir redd.
- Jeg vet... - Demp deg.
Det ville vært for enkelt med de andre, og for kjedelig.
Og jeg lurte faktisk på å invitere Rupert til å delta.
- Hvorfor ikke? Jo flere, jo bedre. - Fordi han ikke er modig nok.
Intellektuelt sett ville han gjort det. Han er genial.
Men han er litt for kresen.
Han kunne planlagt og beundret,
men aldri utført.
Det er derfor vi er enestående.
Vi har mot, det har ikke Rupert.
Mr. Cadell fikk en skadet fot i krigen for motet sitt.
Og De har ermet i sellerien, mr. Phillip.
Da er de her. Er vi klare?
- Så klare vi får blitt. - Pass deg nå.
Ikke vær så travel på pianoet at du ikke får spist og blir for tynn.
Og ikke la dem glefse i seg all pateen før du får noe.
Vi får håpe det blir vellykket. Fatet mitt.
Sett det på kjøkkenet. Jeg åpner.
Det ville ikke blitt så travelt om jeg hadde fått bordet mitt
- og de gamle bøkene hadde... - Nå begynner moroa.
- Hallo, kom inn. - Står til, Brandon?
- Bare bra. Legg hatten der. - Takk.
Det er lenge siden, ikke sant?
Jo, derfor hørtes jeg så dum ut på telefonen.
Overrasket, antar jeg.
- Hallo, Kenneth. Godt å se deg. - Deg også.
- Drevet med noe spesielt siden sist? - Ingenting å snakke om. Du?
Bare leser til eksamenene.
Jeg må alltid pugge før alle andre.
- Er jeg den første? - Ja.
Hvorfor kommer jeg alltid for tidlig?
Sikkert fordi du alltid er i tide.
Mrs. Wilson, sjampanje.
Det er vel ingen som har bursdag?
Ikke se så bekymret ut. Det er nesten det motsatte.
Det motsatte.
Phillip byr verden et midlertidig farvel i kveld.
Jeg kjører ham til Connecticut etter festen.
Hvor skal du?
Besøke moren til Brandon i et par uker.
- Jeg skal bures inn. - Hva?
Slik at han øver seks timer om dagen. Jeg har endelig funnet en debut for ham.
- På rådhuset. - Fantastisk.
Håper du tar rotta på dem.
Takk.
- Så dekorativt. - Synes du?
- Hei sann. - Hva er det?
- Jeg føler meg beæret. - Hvorfor det?
Ser ut som en liten avskjedsfest.
Vi slår faktisk to fluer i en smekk.
- Festen er også for mr. Kentley. - Faren til David?
Ja.
Kommer David?
Selvsagt.
Hvem andre kommer?
Ingen du ikke kjenner, hvis du frykter det.
- Kentley-paret, Janet Walker... - Janet?
Jeg tenkte du ville bli glad for å se henne.
Stemmer ikke det?
Det er slutt mellom Janet og meg. Visste du ikke det?
Nei, dessverre.
Du visste det, Phillip.
Jeg har hørt rykter, men jeg legger ikke vekt på slikt.
- Skulle ønske du hadde. - Hvorfor det?
- Fordi Janet og David er... - Hallo, mrs. Wilson.
- Kan jeg? - Vær så god.
Og opp med humøret. Jeg har følelsen av
at du har bedre sjanse hos den unge damen enn du tror.
- Hva mener du? - Janet!
Hallo, karer. Engel!
Forsiktig med håret, det tok timevis. Du lukter deilig.
- Hva er det? - Skvipet du ga meg til jul.
- Jeg har alltid visst at jeg har god smak. - Det har du. Du er fin.
Ikke når alt er betalt.
Var det morsomt? Jeg vet aldri når jeg er morsom.
Når jeg prøver, blir det alltid fiasko.
- Phillip, kjære. - Hallo.
Hva er dette jeg hører om deg og rådhuset?
Vedder på at du lurer oss alle og blir...
- ...fryktelig berømt. - Jeg tror dere har møttes.
- Hallo, Ken. - Hallo, Jan.
Det var fascinerende. Jeg har visst mistet piffen.
Hva sier du til litt sjampanje?
"Hallo, sjampanje."
Skjønner du hva jeg mener med å prøve å være morsom?
- Hvordan går det, Ken? - Bare bra, takk.
- Hvordan er den nye jobben? - Hva gjør du?
Skriver den samme trøtte spalten om hvordan man holder kroppen vakker.
- For hvem denne gangen? - Et rotete lite ukeblad som heter Allure.
Takk, vennen.
- Er det maleriet nytt? - Ja. Liker du det?
- Hva er det? - En ny, ung amerikansk primitiv.
Jeg har en ny, ung amerikansk søster.
Hun er bare tre, og verkene hennes er veldig primitive.
- Din usling. - Hvorfor det?
Så jeg ikke et nytt et til i entreen da jeg kom inn?
Jeg tror ikke det. Hvilket?
- Kommer noen andre enn Kentley-paret? - Ja, en annen gammel venn av deg.
- Dette. - Enda eldre.
Hvem da?
- Jeg kunne kvalt deg, Brandon. - Hva har jeg gjort nå?
Til tider er din sans for humor litt for ondskapsfull, kompis.
Hva snakker du om?
- Hvorfor inviterte du Kenneth? - Hvorfor ikke?
Du vet godt hvorfor ikke.
Vi slo opp for lenge siden, og jeg er så å si forlovet med hans beste venn.
- David? - Ja, David.
Som gjør alt bare fryd og gammen.
Jeg beklager, men det er vanskelig å holde tritt med romansene dine.
Etter meg var det Kenneth, og nå er det David.
Hvorfor byttet du fra Kenneth til David, forresten?
- Han er hyggeligere. - I hvert fall rikere.
Det er nytt lavmål, selv for deg.
Ga meg dårlig ordenskarakter.
- Hvordan er drinken din? - Helt grei.
Hvor mange år er det siden jeg sa: "Den kiler"? Ikke si det.
Jeg hører Rupert kommer.
Han ble invitert, men man vet aldri med Rupert.
- Håper han kommer. Hvordan har han det? - Hvem er det?
Rupert Cadell var læreren vår på privatskolen.
Lærer for dere tre små skjønninger?
Fire små skjønninger. Han prøvde tappert å undervise David også.
Rupert er forlegger nå, ikke sant?
Suksessrik? Kanskje han kan gi meg jobb.
Rupert gir bare ut bøker han liker, vanligvis filosofi.
- Små trykk, store ord, ingen salg. - Stemmer.
Rubert er ekstremt radikal.
Han velger ut bøkene ut fra antakelsen om
at folk ikke bare kan lese, men tenke også.
- Merkelig fyr, men jeg liker ham. - Det har du alltid gjort.
Husker diskusjonene du og Rupert pleide å ha på skolen.
Brandon satt oppe hele natten ved sin mesters føtter.
Brandon ved noens føtter! Hvem er denne Rupert?
Han pleide å si de rareste ting, ikke sant?
Hva slags ting?
Jeg antar Kenneth mener Ruperts utålmodighet med sosiale konvensjoner.
Han mener for eksempel at mord er en forbrytelse for de fleste, men...
- Et privilegium for de få. - Ja.
Et privilegium for hvilke få?
Jeg åpner.
- Mr. Kentley. Så fint at du kunne kommer. - Takk, Brandon.
Mrs. Kentley er ikke bra, så jeg tok med meg svigerinnen min, mrs. Atwater.
Hun er på besøk hos oss.
- Så hyggelig, mrs. Atwater. - Takk for at jeg fikk komme.
Jeg har vært i New York i to uker. Alice har vært syk nesten hele tiden,
og Henry katalogiserer biblioteket sitt hele tiden.
Nei, Anita. Av og til leser jeg en av bøkene.
Men jeg er på besøk, Henry. Dette er bare den andre festen min.
- Det er vel greit... Takk. - La meg ta tingene Deres.
- Beklager at fruen er syk. - Det er bare forkjølelse.
Forkjølelser kan være farlige på denne tiden av året.
Håper mrs. Kentley holder sengen med mye fruktjuice.
- Det gjør hun, takk. - Det hjelper nok.
Forkjølelser farlige, i denne varmen? Det forstår jeg ikke.
For nøyaktig to år siden denne sommeren, hadde jeg en selv.
Jeg var sengeliggende i tre uker.
- Legene var klare til å... - Unnskyld meg. Denne veien.
- ...særlig på fest. - Særlig på denne festen.
Dette går meg langt over hodet.
- David! - Nei.
Du tar feil. Dette er Kenneth Lawrence.
Beklager så mye.
Det er greit, Anita. Kenneth blir ofte forvekslet med David,
selv av folk som ikke er nærsynte.
Vi har ikke hatt mange muligheter til å observere den likheten i det siste.
- Har du studert? - Jeg har prøvd.
Å, kjære. Likheten er bare fysisk.
Jeg tror dere begge kjenner ms. Walker.
Janet, min kjære.
Jeg utarbeidet horoskopet ditt rett før vi kom.
- Fortell. - Stjernene er svært gunstige.
De antyder et giftemål snart,
til en høy, lyshåret mann med en svært hyggelig far.
- Jeg fortalte deg det for en uke siden. - Du gjorde vel det.
- Men stjernene bekrefter det. - Fantastisk.
Mrs. Atwater, får jeg presentere mr. Phillip Morgan?
- Står til? - Du har skadet hånden.
- Det er ingenting, bare et lite kutt. - Hva skjedde?
Ingenting. Det var en sprekk i glasset og det ble knust.
Vil De ha litt sjampanje?
Gjerne.
Pappa pleide å ta et glass hver morgen klokken 11 .00.
Men Henry liker det selvsagt ikke.
Mr. Kentley, vil De ha litt?
Jeg tar heller litt whisky med mye vann, hvis det er greit.
Er David her?
Jeg trodde han kom med dere.
Han ringte og sa han skulle møte oss her.
Hvor ringte han fra?
Hushjelpen vår snakket med ham. Han var på klubben og studerte til eksamenene.
Tennis.
Problemet med David er at han behøver ikke å studere. Han er for smart.
- Ja, David gjør det bra. - Takk.
- Hvordan har mrs. Kentley det? - Som vanlig. Det er forkjølelse nå.
Jeg håper David kommer snart. Hun vil at han skal ringe henne.
David er hennes eneste barn.
Han er mitt eneste barn også, men jeg er villig til å la ham bli voksen.
Jeg kan ringe og si at han er forsinket.
Nei, ikke skjem henne bort.
David har kanskje gått innom til henne.
- Mr. Kentley? - Kan jeg låne telefonen?
- Selvsagt. På soverommet. - Så koselig.
- Er du klar for en ny? - Snart.
Nå er jeg det.
For en sjarmerende ung mann. Skulle ønske David så mer til ham.
Jeg skal gå og ringe.
Kenneth, det er for mye luft i glasset ditt.
- Det er helt fint. - Kan du ta med denne til Janet?
Ja da. Hvorfor det?
Jeg tenkte du hadde lyst til å gi den til henne.
- Hun ringer fra soverommet. - Så vil du at David kommer inn.
Nei, det sjokket ville vært for stort.
- Når ble du født? - 14. juli.
Kan du spå fremtiden min fra det?
Jeg er selvsagt bare en amatørastrolog.
- Du er sikkert flink. - Jeg gjør mitt beste.
Jeg antar du vil vite om konserten din blir vellykket?
- Ja, det vil jeg. - La meg se.
Du ble født den 14. juli.
Krepsens tegn. Du er et månebarn.
Du er svært påvirket av månen. Får jeg se hendene dine?
Du husker vel ikke klokkeslettet da du ble født?
Nei.
Gode fingre. Sterke. Kunstneriske.
Hva med konserten?
Disse hendene gjør deg svært berømt.
Ekstremt.
Jeg anser meg for å være en svært heldig mann i dag.
- Jeg er til stede på åpningen. - Av hva da?
- Samlingen din, for å si det sånn. - Å, ja.
Skal du spille? Så fint.
- Din kone hilser. - Var ikke David der?
Nei, men han kommer sikkert straks.
- Anslagene dine har blitt bedre, Phillip. - Rupert!
Jeg begynte å tro at du ikke kom.
Du kjenner meg bedre enn som så.
Mrs. Atwater, får jeg presentere mr. Rupert Cadell?
- Hyggelig. - Takk.
- Mr. Kentley. - Står til?
Rupert Cadell, lærer ved Somerville?
Jeg var det før.
- Da må du ha undervist min sønn, David. - Du smigrer.
- Hvordan står det til? - Hallo.
- Ms. Walker. - Hvordan visste De det?
- Brandon har snakket om deg. - Ytte han meg rettferdighet?
Fortjener du rettferdighet? Vel, vel!
Lille Kenneth Lawrence. Du har jammen blitt stor.
- Hallo. - Kom igjen, Kenneth.
Skolen er over. Du kan si det.
Rupert, du er den samme gamle. Det er flott å se deg igjen.
- Hvorfor det? - Vel...
Ikke bry deg om meg. Hyggelig å se deg igjen.
Og det ligner svært på sjampanje.
Det er det.
Svært god sjampanje, også. Hva er anledningen?
Jeg sa det på telefonen.
Det begynte som en liten fest for mr. Kentley så han kunne se gjennom førsteutgavene.
Så skulle jeg og Phillip på landet...
Ja, du sa det også, Brandon.
- Gjorde jeg? - Ja.
Jeg tenkte det kunne bli en slags avskjed for Phillip.
- Derav sjampanjen? - Ja.
- Jeg skjønner. - Det er sant.
Du stammet alltid når du var opprømt.
Jeg er alltid opprømt når jeg har fest.
- Er du? - Mr. Cadell!
Mrs. Wilson.
Hva har vi her?
Jeg fikk tak i pateen du liker så godt.
Jeg liker den ikke lenger.
- Å, nei! - Jeg bare erter deg.
- Du er fæl. - Takk.
Best De begynner å skjære.
Resten kommer om to strakser.
Mr. Brandon! Jeg fant den.
Jeg aner ikke hva hun mistet.
Den fantastiske mrs. Wilson.
Kanskje jeg gifter meg med henne.
Det ser deilig ut. Håper David kommer snart.
- Ja, hvor er David? - Har ikke den fjerneste anelse.
Han er så sen at mr. Kentley begynner å bli irritert.
- Og du? - Jeg? Jeg er sulten.
Hva er egentlig dette, Brandon?
- En kiste jeg kjøpte i Italia. - Jeg mener, hvorfor spiser vi av den?
Jeg har gjort spisestuen om til bibliotek.
Typisk deg å finne ny bruk av en kiste.
En dukket alltid opp i godnatthistoriene han fortalte på skolen.
The Mistletoe Bough var alltid yndlingsfortellingen din.
- Hva handler den om? - Jeg husker ikke hvordan den begynte.
- Den handlet om en vakker ung pike... - Hun skulle gifte seg.
Og på bryllupsdagen gjemte hun seg lekent i en kiste.
- Det stemmer. - Dessverre hadde den smekklås.
Femti år senere fant de skjelettet.
- Jeg tror ikke jeg skal bli så leken. - Vær så gode og forsyn dere.
Snakker om skjeletter, har du sett den nye filmen på Strand?
- Ja, jeg elsket den. - Gjorde du? Bra.
Jeg likte ikke den nye piken. Definitivt Skorpion.
Jeg likte henne ikke heller, men klærne var fantastiske.
- Himmelske! - Absolutt.
Jeg må se den.
Men mannen jeg liker best, er selvsagt James Mason.
- Er han god? - Enestående!
Så tiltrekkende ondskapsfull! Tyrens tegn, vet du.
- Veldig stivsinnet. - Sier du det?
Men jeg må tilstå noe.
Tror du jeg liker Mason like godt som Errol Flynn?
- Jeg for min del tar Cary Grant. - Jeg også!
Steinbukken. Han hopper himmelsk!
- Så mye... - Ja.
Absolutt.
Han var fantastisk i den nye filmen med Bergman.
Hva het den nå igjen? "Noe av noe."
Nei, det er den andre. Dette var bare "Noe." Den var...
- Jeg har det på tungespissen. - Jeg også.
Det var bare "Noe." Jeg er helt sikker. Jeg elsket den.
- Og Bergman! - Hun er Jomfru!
- Som alle... - Hun er skjønn.
Jeg gikk på kino en gang. Jeg så Mary Pickford.
Jeg elsket henne. Gjorde ikke du?
Jomfrutypen, som alle...
- Hva så du henne i? - Jeg husker ikke helt.
"Noe noe."
Eller var det bare "Noe"? Noe sånt.
- Jeg tror ikke du har vært på kino. - Ikke?
Du burde være forsiktig med pateen, kjære.
- Kalorier. - Kom igjen, Kenneth, ikke vær beskjeden.
Phillip, kan du hjelpe mrs. Atwater?
Gjerne. Sett deg, så serverer jeg deg.
Tusen takk.
Jeg må unnskylde David. Jeg vet ikke hva som forsinker ham.
Han er bare i byen i helgen,
og David er svært populær.
La meg hjelpe. Lyst eller mørkt?
Litt av begge deler til mrs. Atwater.
- Hva med deg? - Jeg spiser det ikke.
Så rart. Jeg har aldri hørt om noen som ikke spiser kylling.
Har du, Brandon? Antakeligvis.
- Hvorfor spiser du det ikke? - Jeg gjør det bare ikke.
Det må være en grunn.
Freud sier det er en grunn til alt. Selv meg.
Det er ingen grunn, Janet.
Etter det jeg husker, Phillip, har du en morsom grunn.
- Ikke sant, Brandon? - Jo.
Jeg visste det. Hva er det?
Det er ingenting.
- Jeg synes det er fascinerende. - Kom igjen, Brandon.
Det skjedde for cirka tre år siden i Connecticut.
Mor har et hus der.
Vi skulle ha kylling, så vi gikk til gården.
Det var en vakker søndag sent på våren.
Kirkeklokkene ringte i hele dalen.
Og på gårdsplassen knakk Phillip nakken på to, tre kyllinger.
Å, kjære!
Det var en oppgave han vanligvis utførte svært godt.
Men denne morgenen var han kanskje litt for forsiktig,
for et av ofrene på middagsbordet gjorde plutselig opprør.
- Lik Lasarus, reiste han seg... - Løgn!
Phillip!
Det er ikke et sant ord i den historien.
- Jeg har aldri kvalt en kylling! - Hør her...
Jeg har aldri kvalt en kylling, og det vet du.
Unnskyld meg, men det virket veldig morsomt
at dere ble så intense angående en gammel, død kylling.
Beklager. Vi var dumme og veldig uhøflige.
Jeg ber om unnskyldning både for oss og historien.
Nå vel.
- Er alt over? - Jeg er redd for det, Rupert.
Så synd. Om et øyeblikk kunne dere ha kvalt hverandre
- i stedet for en kylling. - Mr. Cadell, da!
Nei da. Men en manns ære sto på spill.
Og personlig synes jeg at en kylling er en like god grunn til mord
som en blondine, en madrass full av penger
eller andre vanlige, fantasiløse grunner.
Men du bifaller vel ikke mord, Rupert?
Jo, faktisk. Tenk på alle problemene som løses.
Arbeidsledighet, fattigdom, teaterkøer.
Jeg har hatt store problemer med
å få billetter til den nye musikalen, hva heter den nå igjen?
- Du vet. - "Noe," med hva hun nå heter.
Min kjære mrs. Atwater. Grundig anvendelse av avtrekkerfingeren,
og et par plasser på første rad er din for skytingen.
Og har du hatt problemer med å komme inn på de beste restaurantene?
- Fryktelig! - En enkel sak.
Et raskt knivhogg, og vær så god.
Tråkk over hovmesterens lik.
Takk, og her er bordet.
Rupert, du er umulig.
Det er en hotellarbeider jeg gjerne kunne stukket.
Nei, kniver kan ikke brukes på hotellansatte.
De er i kategorien "død ved langsom tortur."
Sammen med fugleelskere, småbarn og steppere.
Husverter, er selvsagt en annen sak.
Ønsker De en leilighet? Ring ms. Sash Weight
i avdelingen for stumpe verktøy.
For en himmelsk idé!
Hvis det passer Deres formål, bare...
Men da ville vi alle myrdet hverandre.
Nei da.
Et mord er tross alt, eller bør være, en kunst.
Kanskje ikke av de syv livlige, men likevel en kunst.
Derfor burde privilegiet med å begå det forbeholdes
de få som er enestående personer.
Og ofrene underlegne individer med uviktige liv uansett.
Selvsagt. Men jeg holder selvsagt ikke med ekstremistene
som mener at det burde være jakttid for mord hele året.
Nei, personlig ville jeg ønsket en "Skjær over en strupe-uke."
Eller "Kveledagen."
Antakelig et symptom på tidlig senilitet, men jeg må innrømme
at jeg ikke setter pris på denne morbide humoren.
Humoren var ubevisst.
- Du mener vel ikke alvor med teoriene? - Selvsagt gjør han det.
- Dere tuller med meg. - Nei. Hvorfor tror du det?
Men tanken på at mord er en kunst
som et par overlegne individer skal ha lov til å praktisere...
I jakttiden!
- Nå vet jeg at du ikke mener alvor. - Jo, jeg gjør det.
- Jeg er en alvorlig kar. - Da må jeg spørre:
Hvem bestemmer at personen er underlegen og derfor et egnet offer for mord?
De få som er privilegerte til å begå mord.
Og hvem skulle det være?
Jeg, Phillip,
muligens Rupert.
Beklager, Kenneth, du er ute.
- Jeg mener alvor. - Vi også, mr. Kentley.
De få er menn av så enestående intellekt og kultur
at de er hevet over mer tradisjonelle moralske konsepter.
Godt og ondt, riktig og galt ble oppfunnet for vanlige gjennomsnittsmenn,
de underlegne, fordi de trenger det.
Da er du vel enig med Nietzsche og hans supermannteori.
- Ja, det er jeg. - Det var Hitler også.
Hitler var en paranoid villmann.
Hans supermenn, alle fascistiske supermenn var hjernedøde mordere.
Jeg ville hengt alle som var igjen.
Men jeg ville hengt dem fordi de var dumme.
Jeg ville hengt alle de inkompetente. Det er for mange av dem i verden.
Da burde du kanskje henge meg,
for jeg er så dum at jeg ikke vet om du mener alvor.
Men uansett vil jeg ikke høre mer om din forakt for menneskeheten
og standardene i en verden jeg mener er sivilisert.
- Sivilisert? - Ja.
Kanskje det som kalles "sivilisasjon" er hykleri.
- Kanskje. - Men Rupert har heldigvis...
- Vær så snill... - ...intelligensen og fantasien...
Nå er det nok, Brandon!
Phillip, hvor er bøkene du la ut til mr. Kentley?
Jeg vil gjerne se dem selv.
Selvsagt. De er i spisestuen.
Vil du se bøkene nå, mr. Kentley?
Unnskyld meg.
Jeg ble revet med.
Det er greit.
Det er en god samling. Førsteutgavene, mener jeg.
Ja, jeg vil gjerne se dem. Kan jeg bruke telefonen først?
Jeg må ringe min kone. Kanskje hun har hørt fra David.
- Selvsagt. Denne veien. - Jeg er redd Henry...
- Brandon? - Ja.
Du var ganske standhaftig.
Du har vel ikke tenkt å fjerne et par underlegne individer?
- Jeg er impulsiv. Hvem vet? - Jeg skjønner.
- Jeg tror absolutt han er Skorpion. - Jeg skjønner hva du mener.
Vil De se bøkene, mrs. Atwater?
Gjerne.
Da jeg var ung, leste jeg ganske mye.
Vi gjør alle rare ting i barndommen.
Kenneth, slå på radioen eller spill noen plater.
Litt stemningsmusikk hjelper alltid.
Han er en slu djevel.
Bringer oss sammen igjen med søt musikk.
Ikke la deg påvirke. Han gjør alltid slike ting.
- Jeg går til det andre rommet. - For å se på bøkene?
Nei, for å la Brandon se meg.
- Bryr du deg om hva han tenker? - Jeg vet hva han tenker!
Han tror jeg dumpet deg fordi David har større bankkonto.
Hvorfor går du da?
Fordi...
Fordi jeg blir flau av å være her med deg.
Janet.
- Det trodde du vel ikke? - Ærlig talt, nei.
Men jeg er det, og liker det slett ikke.
For skams skyld burde du være flau selv.
Hvorfor det?
Du slo opp med meg, husker du ikke?
Det ville min venn Brandon likt å vite.
- Hva er det? - Ingenting. Jeg bare tenker.
- På hva da? - Kvinners forfengelighet.
Jeg er også flau fordi...
Fortsett.
Du og David var så gode venner,
men ikke nå lenger, og det er min feil.
- Jeg er så toskete. - Nei, det er du ikke.
Da gir jeg i hvert fall godt inntrykk av det.
Hvorfor må jeg prøve å være så vittig med alle andre enn David?
Tuller du ikke med David?
Jeg slapper av med David, takket være deg.
- Meg? - Ja.
Den sørgelige søndagen på Harvard da du gjorde det slutt,
tok David meg med på tur.
Hodet hang nesten nedi bakken.
Jeg kunne ikke være den livlige.
Jeg bare slappet av og lot alt øse ut.
Det virkelige meg.
Hørte du den frasen? Jeg hører meg selv si slike ting, og...
- Hvor er David? - Du vet,
jeg er ikke særlig smart.
Hva mener du?
Jeg visste ikke at du var...
Brandon og stemningsmusikken hans.
Du er forelsket i David, ikke sant?
Jo.
- Jeg skjønner det ikke. - Hva da?
Brandon sa noe da jeg kom.
Han antydet at jeg hadde sjansen hos deg igjen,
fordi David var ute av bildet.
Mener du at før vi kom, visste Brandon at vi hadde slått...
- Han visste til og med om deg og David. - Hva?
Han lot som han ikke visste noe da jeg sa det.
- Han sa... - Hva er det som skjer?
Jeg vet ikke, men jeg skal finne det ut en gang for alle!
- Brandon? - Ja?
- Kan jeg snakke litt med deg? - Selvsagt.
Hvorfor kan han ikke ligge unna folk?
Ja?
- Hva driver du med? - Henter kaffe til deg, hvis du vil.
Glem sjarmen. Jeg vil vite hvorfor du var frekk nok til å si til Kenneth
at han ikke trengte å bekymre seg for meg og David mer?
Det var ikke akkurat det jeg sa.
Det var det du antydet, og jeg vil vite hvorfor.
Enkelte kvinner er sjarmerende når de er sinte, Janet.
- Dessverre ikke du. - Kutt ut, Brandon.
Ridderligheten setter seg på bakbena.
Jeg tror ikke David kommer.
- Vent og se. - Det trenger jeg ikke.
Han er aldri så sen. Han er aldri sen.
Og hvis noe var i veien, ville han ha ringt.
Jeg tror du har ordnet det slik at han ikke kommer.
Så snedig av meg!
Jeg burde ha visst at du ikke bare kunne ha fest for mr. Kentley.
Nei, du måtte legge til noe som appellerte til din forkvaklede sans for humor.
Jeg håper du har kost deg, Brandon. Det har ikke jeg!
- Han er helt umulig. - Du burde ikke la ham opprøre deg.
- Har noe gått galt, Brandon? - Nei.
Janet er bare litt brysom av og til.
Men jeg burde vel...
Hva mener du med "noe gått galt"?
Du planlegger alltid festene så godt, så det er rart om noe går galt.
Hun savner visst David.
Faktisk begynner jeg å savne ham selv.
Gjør vi ikke alle?
To desserter, mr. Cadell?
- Én til deg og én til meg. - Mr. C.
De andre synes ikke å være i humør til iskrem.
Nei, selv om de kunne trengt å avkjøle seg litt.
Det er en merkelig fest, men det overrasker meg ikke.
- Hvorfor ikke? - Jeg kunne forutsett det i morges.
Begge må ha stått opp med feil ben.
De har vært så opprømte hele dagen!
Mr. Brandon sier at han alltid er opprømt når han har fest.
Første gang jeg har sett det. Vanligvis lar han meg gjøre alt
på min egen måte, men se på dette. Kyllingen er knapt nok rørt!
- Hva er annerledes i dag? - Hva er ikke annerledes!
Mr. Brandon skyndte på meg for å gjøre rent og dekke bordet.
Og det så så flott ut!
Men da jeg løp ut for å handle,
ba han meg plutselig bruke hele ettermiddagen.
Hele ettermiddagen, etter den travle morgenen.
- Sa han hvorfor? - Nei, bare noe han kom på, antar jeg.
Da jeg kom tilbake, var han og mr. Phillip i fyr og flamme.
Om hva da?
Selv om jeg visste det, tror du jeg ville fortalt det?
Jeg håper det.
- Ikke jeg. - Ikke?
- Jeg er stille som i graven. - Ja vel.
Se på dette rotet! Gir meg dobbelt så mye arbeid.
Og etter at jeg har ryddet av,
må jeg hente alle bøkene fra spisebordet,
og legge dem tilbake i kisten,
hvor de egentlig var.
- Hvorfor serverte du egentlig herfra? - Det var ikke min idé.
Jeg hadde lagt ut alt i spisestuen, og det så veldig fint ut.
På denne greia er det jo bare halve plassen.
Maser hun fremdeles om bordet og hvor ubekvemt det var å servere her?
Det er mye mer praktisk, vet du.
For slik behøver ikke folk gå helt
til spisestuen for å hente maten og gå helt hit igjen og spise.
Virker som de har gått helt inn dit nå for dessert og kaffe.
Mrs. Wilson, du serverer gjestene, du kjefter ikke på dem.
Vi sto visst opp med feil ben, ja.
Jeg er i litt av en forlegen stilling.
Hva mener du?
Det virker som jeg er den eneste som koser meg.
Du og mrs. Atwater.
Hva er det som foregår, Phillip?
Kan du slå av det?
Beklager.
Jeg liker ikke å spille med lys i øynene.
Du vet, Phillip,
jeg blir interessert når folk ikke svarer på spørsmål.
Og temmelig nysgjerrig.
- Stilte du meg et spørsmål? - Ja, det gjorde jeg.
Hva var det?
Jeg spurte: "Hva er det som foregår her?"
- En fest. - Ja, men en merkelig fest.
Hva gjelder det, Phillip?
Hva det gjelder?
Slutt å leke forbrytelse og straff, Rupert.
Hvis du vil vite noe, spytt ut. Ellers...
Rolig nå.
- Ikke stopp. - Jeg vil ha en drink.
Jeg henter den til deg. Hva vil du ha? Whisky?
Nei, konjakk.
Du liker visst den lille melodien godt?
Jeg skulle ønske jeg kunne si rett ut hva jeg vil vite.
Dessverre vet jeg ingenting.
Jeg bare mistenker.
- Jeg sa at... - Jeg hørte deg.
- Er dette greit? - Takk.
Det er greit.
- Bruker du denne? - Av og til.
Trodde bare nybegynnere gjorde det.
- Jeg må si... - Greit, Rupert, jeg skal spørre deg.
Hva mistenker du?
Det har jeg glemt.
- Hvor er David? - Jeg vet ikke.
- Hvordan det? - Brandon vet det.
- Gjør han? - Gjør han ikke?
- Ikke det jeg vet. - Kom an.
Jeg gjør ikke det. Hvorfor spør du ikke Brandon?
Jeg har spurt.
Men han er for opptatt med å manøvrere de to andre punktene i trekanten.
Hvorfor? Hva er det Brandon prøver å gjøre
med Janet og Kenneth?
Hva er det? Hva ler du av?
Ingenting.
Hva er det? Er jeg så langt unna?
Det er ingenting som foregår, Rupert.
Du er...
...mer en vanlig allergisk mot sannheten her i kveld.
- Det er andre gang du ikke har fortalt den. - Takk. Når var første?
Da du sa du aldri hadde kvalt en kylling.
Du er forvirret. Brandon fant det på for å fortelle en lite morsom vits.
Nei, det gjorde han ikke.
Det gjorde han ikke, Phillip.
Og hvis du tenker deg nøye om, innser du at jeg vet han ikke gjorde det.
For cirka et år siden. Jeg var på gården. Husker du det?
En morgen så jeg deg utvise håndverket ditt.
Du er en temmelig god kyllingkveler, etter det jeg husker.
Jeg mente bare at Brandons historie ikke var sann.
- Jeg mente ikke at jeg ikke hadde drept noen. - Du sa det.
Jeg tenkte det var et upassende samtaleemne under middagen!
- Det kunne du ha sagt. - Jeg vet det!
Vi spiser ikke nå. Hvorfor lyver du?
- Fordi jeg ikke liker å snakke om... - Hva da?
- Kvelning... - Kan ikke spille med den!
- Jeg vil gjerne at du tar dem. - Det er svært sjenerøst av deg.
Jeg vet du setter pris på førsteutgaver mer enn meg, mr. Kentley.
- Det er veldig snilt av deg, Brandon. - Hva er galt?
Du og Phillip må komme på middag...
Hva er galt nå, Phillip?
Vil du ikke at mr. Kentley skal få bøkene?
Nei. Jeg mener, han kan godt ta dem, jeg bare...
Hva er det?
Det var bare en klønete måte å binde de sammen på.
David klarer alltid å ta vare på seg selv.
Jeg vet det, men dette forstår jeg ikke.
Når han er forsinket, ringer han alltid. Ikke sant, Janet?
Jo. Han maser alltid på meg om å bli mer punktlig.
Det burde han.
Du ville ikke kjent meg igjen. Jeg er en ny kvinne. Punktlig som en klokke.
Det er svært lite feminint, min kjære.
Kanskje, men jeg foretrekker manerer fremfor femininitet.
Henry, du høres akkurat ut som pappa.
Jeg husker en gang David var veldig liten...
Ta det rolig, Phillip.
- Rupert er på sporet. - Nei da. Gi deg.
- Jeg må ha en drink. - Du har fått nok. Du er ikke...
Slipp armen min!
Du våger ikke igjen å fortelle meg hva jeg kan og ikke kan gjøre.
Jeg liker det ikke, og tolererer det ikke.
Demp deg!
Håper jeg ikke opprørte Phillip.
Nei, han blander bare drinkene.
- Du virker ganske opprørt selv. - Gjør jeg?
Ja, det er noe som opprører dere begge ganske mye,
- noe som... - Unnskyld meg.
En kvinne ringer etter enten mr. Kentley eller mrs. Atwater.
Det må være Alice. Jeg snakker med henne.
- Greit. - Bortover gangen og til venstre.
- Takk. - Det første soverommet.
Tror De David kan være hjemme?
Jeg vet ikke, Janet, jeg håper det.
Jeg vil nødig skuffe noen,
men hvis David var hjemme, ville vel han ha ringt istedenfor mrs. Kentley.
- Tror du ikke det, Brandon? - Jeg vet ikke.
Den David jeg husker, var både svært høflig og punktlig.
Han har ikke forandret seg.
Selvsagt ikke. Hvis han ikke er hjemme, hvor kan han være?
Ikke spør meg. Jeg vet ikke.
Han kan være en rekke steder, for eksempel på klubben,
eller så har Bradley-paret fest eller kanskje han dro hjem til Janet.
- Hvorfor det? - Kanskje han ville hente henne likevel.
Jeg ringte hjem etter at jeg snakket med mrs. Kentley.
- Var han ikke der? - Nei. Jeg la igjen beskjed, men...
Vi kan lettere finne ut hvor han er nå,
om vi visste hvor han var i ettermiddag? Hva tror du?
Jeg aner ikke hvor han var i ettermiddag.
Men tror du ikke det hjelper å finne ut hvor han var?
Jeg antar det.
Jeg vet han dro på klubben i dag for å spille tennis,
- og jeg vet han kom dit. - Hvorfor det?
Fordi noen ringte oss derfra med en beskjed om at David skulle møte oss her.
- Vet De hvem som ga beskjeden? - Nei.
Da møtte vel David noen på klubben som forandret planene hans.
Var du der i ettermiddag, Kenneth?
Nei. Skulle ønske jeg var.
Du eller Brandon var heller ikke der, Phillip?
- Nei. - Vi hadde hendene fulle
med å gjøre klar festen.
- Det var mye å gjøre i ettermiddag. - Du vet.
Akkurat. Så du snakket ikke med David?
Nei. Hvorfor spør du?
Jeg tenkte han kanskje hadde ringt for å si at han ble sen.
Nei. Verken Phillip eller jeg har snakket med David
siden vi inviterte ham på festen.
Så rart.
Hva mener du?
Jeg trodde jeg hørte David snakke med Phillip på telefonen i går morges.
- Sier du det? - Ja, det gjorde du. Det hadde jeg glemt.
Hva snakket dere om? Ringte han angående festen?
Ja, han ville bare høre om tidspunktet.
- Jeg skal hjelpe deg. - Takk, mr. Cadell.
- Fint. - Det er greit, mrs. Wilson.
Du kan legge tilbake bøkene når du vasker i morgen.
Jeg visste ikke at jeg skulle komme i morgen.
Jeg er redd du må.
- Bare la bøkene være foreløpig. - Ja vel.
Henry, Alice har ikke hørt et ord fra David. Hun er panisk.
- Jeg får snakke med henne. - Hun la på. Hun begynte å gråte.
- Jeg er redd, Henry. - Hva sa hun?
Hun har ringt overalt hvor han kan være. Ikke én, men flere ganger.
Og nå tror hun at det har skjedd en ulykke.
- Hun vil at du ringer politiet. - Politiet?
Jeg tror ikke det er nødvendig.
David er ikke noe barn lenger.
Han er helt sikkert i orden.
Det er best jeg går hjem, Brandon. Min kone trenger meg.
- Dette er ulikt David. Han... - Selvsagt. Jeg forstår.
- Kan jeg bli med Dem, mr. Kentley? - Takk, Janet.
- Jeg henter tingene Deres. - Takk.
- Bøkene. - Ja.
Jeg er så lei meg for dette.
Kan De ringe så snart De hører fra David?
Gjerne.
Han dukker nok opp snart.
- Janet? - Ja?
Dette er ikke det beste tidspunktet, men jeg er glad vi snakket sammen.
Jeg også.
- Det blir David også. - Bra.
Nå...
Bli med oss, Kenneth.
- Jeg kan ikke... - Vær så snill.
- Takk. - Er denne din, Janet?
Ja, jeg tar den på armen.
Takk.
- Jeg henter hatten min. - Blir du med Janet?
- Ja, vi drar sammen alle sammen. - Hva var det jeg spådde?
Ha en god kveld, mr. Kentley. Håper din kone blir bedre snart.
Takk.
Ringer De så snart De hører fra David?
Ja da.
- Si farvel til Phillip for meg. - Jeg henter hatten.
Takk for at De kom, mrs. Atwater.
Takk for at jeg fikk komme. Beklager at vi må gå.
Farvel.
- Ha en god kveld. - Farvel.
Den er ikke Deres.
- Beklager at vi ødela. - De ødela ingenting, mr. Kentley.
Jeg mente ved å gå så tidlig.
- Farvel. Forsiktig i trappen. - Her.
Det går bra.
- Takk, mrs. Wilson. - Farvel, mr. Cadell.
- Går du også? - Ja, det må jeg. Ha en god kveld.
Farvel.
Kan jeg hjelpe Dem med bøkene, mr. Kentley?
Takk.
Takk for en fin kveld. Det var strålende.
Denne festen fortjener å gå inn i historien.
Den er over, og kunne ikke gått bedre.
- Jo, det kunne den. Uten Rupert. - Men han var genial.
Han hjalp meg med å si alt jeg ville si til de idiotene.
Han ga festen det lille ekstra jeg spådde.
Hva da?
Snoking? Snusing? Eller bare pumping?
Vet du hvor aggressivt han forhørte meg?
Om hva da?
Hvilken rolle spiller det? Du var opptatt med det andre lille ekstra.
- Hva da? - Måten du knyttet sammen bøkene.
Jeg syntes det var flott. Likte du det ikke?
Nei, ikke i det hele tatt.
Du ødelegger alt med påfunnene dine.
Vær stille. Mrs. Wilson er her ennå.
Fast bestemt på å bli full?
Jeg er full.
Og like barnslig som du var da du kalte meg en løgner.
- Du skulle ikke fortalt den historien. - Hvorfor løy du?
Jeg måtte. Har du noensinne tenkt på,
bare et øyeblikk, hvordan andre føler det?
Jeg er ikke sentimental, om du mener det.
Jeg mener ikke det, men det spiller ingen rolle.
Ingenting spiller noen rolle, unntatt at mr. Brandon likte festen.
Mr. Brandon avholdt festen. Mr. Brandon hadde en deilig kveld.
Men jeg hadde en grusom kveld.
Fortsett å drikke, så blir morgenen verre.
Men hvis jeg får bakrus, blir den bare min.
Jeg har tenkt, Phillip. Vi fortjener en ordentlig ferie etter alt er over.
Hvor vil du dra?
Vi burde selvsagt komme tilbake hit et par dager først.
Ellers kan det se ut som...
Jeg har bedt om at jeg skal våkne og finne ut at vi ikke gjorde det.
Hvorfor det?
Jeg er livredd, Brandon. Jeg tror vi blir tatt.
Ingen sjanse for det. Ikke nå lenger.
Er det deg, mrs. Wilson?
Ja. Jeg trenger nøkkel så jeg kan komme og vaske i morgen.
Hvis dere fremdeles har tenkt å kjøre til gården i kveld.
Ja, vi kjører.
Det er bra. Ingen av dere ser bra ut.
Jeg kunne selvsagt trengt litt hvile selv.
Men jeg vil at dere begge skal komme tilbake i toppform.
- Det skal vi. - Da går jeg.
Kos dere. Og ikke glem å skrive.
Og oppfør dere ordentlig.
- Hvem ringer du? - Bare garasjen.
Hallo? Dette er Brandon Shaw.
Kan dere komme med bilen min? Ja, med én gang. Takk.
Best vi trekker for gardinene.
Hvem er det?
Antakelig garasjemannen med bilnøkkelen. Åpne.
Han har ikke hatt nok tid til å komme.
Kanskje mrs. Wilson har glemt noe da. Åpne.
Kan vi ikke late som vi ikke er hjemme?
Med alle disse lysene på? Åpne, Phillip.
Hvem er det?
- Det er Rupert. - Hva?
Han vil komme opp. Sier han glemte igjen et sigarettetui.
- Han vil komme opp. - La ham komme.
Men du vet han lyver! Han vet noe!
- Hold munn og gå tilbake til hustelefonen. - Jeg vil ikke.
- Gå tilbake. - Jeg kan ikke.
- Du må. - Nei! Han vet noe!
Hold kjeft!
Rupert? Kom opp.
Selvsagt ikke. Han er bare litt anspent.
Nei, men vi finner det straks.
Akkurat.
Hør på meg, Phillip.
Rupert er på vei opp nå, og du må ta deg sammen.
Hørte du meg, Phillip?
Ta en drink til om du må,
men ta deg sammen og hold munnen lukket.
Det er over om fem minutter.
Jeg vet ikke om Rupert vet noe eller hvor mye, men jeg lover deg
at han er ute herfra om fem minutter, på den ene eller andre måten.
I de fem minuttene må du ta deg sammen.
- Brandon... - Hør her.
Jeg vil ikke bli tatt på grunn av deg eller noen andre.
Ingen skal komme i veien for meg nå.
Den er vel ikke ladd?
- Beklager å bry dere. - Det er ikke til bry. Kom inn.
Jeg visste at dere drar i kveld, så jeg ville hente det nå.
- Hallo, Phillip. - Hallo.
- Jeg mente ikke å skremme deg. - Du skremte ham ikke.
Jeg er redd Phillip er litt asosial i kveld.
Jeg tenkte kanskje...
- Vet du hvor du la igjen etuiet? - Ingen anelse.
Helt ulikt meg å glemme det, ikke sant?
En psykoanalytiker ville kanskje sagt at jeg slett ikke glemte det.
Jeg la det igjen ubevisst fordi jeg ville komme tilbake.
Men hvorfor ville jeg komme tilbake?
Ja, hvorfor?
For å nyte vårt selskap, eller en drink til.
God idé. Får jeg en til veien hjem?
Selvsagt. En liten en?
- En stor, hvis det er greit. - Ja da.
- Phillip, fikser du en drink til Rupert? - La meg se.
Sist gang jeg husker at jeg hadde etuiet,
var da jeg var her.
Jeg skulle akkurat til å åpne kisten for mrs. Wilson da du kom bort, Brandon.
Og så?
Jeg tror jeg...
Lurer på hvor det kan være?
Her er det, akkurat der jeg la det.
Beklager uleiligheten.
- Får jeg en drink likevel? - Selvsagt.
- Er det greit for dere? - Hvorfor skulle det ikke være det?
- Dere er kanskje... - Hva da?
Trette. Sikkert at det er greit?
Han sa du kunne få den.
- Takk. - Ikke bry deg om ham.
Han har fått i seg litt for mye.
Hvorfor ikke? Det var tross alt en fest.
Det er svært hyggelig å sitte her med en god drink i godt selskap.
Så bra.
- Ikke la meg gå i veien. - For hva da?
- Jeg vet dere har ting å gjøre. - Hva mener du?
Pakking og slike ting.
Skal dere ikke kjøre opp til Connecticut?
Jo, men vi har pakket ferdig.
Ja vel. Pakket og klare.
Bortsett fra én gjest dere må bli kvitt.
Da stikker jeg,
så snart jeg har drukket opp.
Det har ingen hast, Rupert.
Takk. Jeg vil gjerne bli litt til.
Se dere vel av gårde.
Jeg hater å gå fra en fest,
særlig når kvelden har vært uvanlig stimulerende,
eller merkelig, som denne kvelden var.
Hva mener du med "merkelig"?
Sa jeg "merkelig"?
Du velger ofte ord ut fra lyden istedenfor meningen.
Jeg vet ikke akkurat hva jeg mente,
med mindre jeg tenkte på David.
- Hva var så merkelig med David? - At han ikke kom.
Dere tror vel ikke noe har skjedd ham?
- Hva kan det ha vært? - Han kan ha blitt påkjørt eller ranet.
- I fullt dagslys? - Det stemmer. Det hadde jeg glemt.
Ja, det må ha vært fullt dagslys da det skjedde.
Da hva skjedde?
Det som skjedde med David.
Antakelig ingenting.
Men hvor er han?
- Hva er din teori? - Min?
Jeg vurderte Janets et øyeblikk.
- Jeg visste ikke at hun hadde en. - Jo da.
Jeg overhørte Janet.
Hun tror du kidnappet David
eller gjorde noe for å forhindre at han kom.
Jeg er ikke interessert i Janets pludring, men du interesser meg alltid, Rupert.
Tror du at jeg kidnappet David?
Det er en type rampestrek du ville ha likt på skolen,
på grunn av opplevelsen, spenningen og faren.
Men det ville vel vært vanskeligere å gjennomføre nå?
- Du kunne klart det. - Hvordan?
Hva om du var meg?
Hvordan ville du fått David av veien?
Du er mye bedre til dette enn meg.
Nei. Men hva ville du gjort om du var meg?
Hvis jeg ville bli kvitt David
ville jeg invitert ham på en drink på klubben eller en rolig bar,
eller til og med hit.
- Da ville ingen sett oss sammen. - Det er bra. Og ingen vitner.
- Det stemmer. - Og så?
Tja...
La meg se.
Til avtalt tid ville David ankommet.
Jeg ville gått og åpnet for ham.
Sagt hvor flott han så ut
og tatt hatten hans.
Så ville jeg tatt ham med inn hit,
småpratet litt for å gjøre ham komfortabel,
antakelig tilbudt ham en drink
- og så ville han satt seg. - Ja?
Jeg ville prøvd å gjøre det hyggelig.
Phillip ville antakelig spilt piano.
Etter det jeg husker, var David ganske sterk.
Han måtte ha blitt slått ut.
Så jeg ville sneket meg bak stolen og slått ham med noe.
Kroppen ville falt i gulvet.
Hvor ville du lagt ham?
Tja...
La meg se.
Jeg tror jeg ville fått Phillip til å hjelpe meg med å bære ham ut
og ned baktrappen, og så ville vi lagt ham i bilen.
- Du ville blitt sett. - Hva?
Du sa selv at om noe hadde skjedd,
må det ha skjedd i fullt dagslys.
Det stemmer. Det glemte jeg.
Da måtte jeg ha funnet et sted å gjemme liket til det ble mørkt.
Ja, men hvor, Rupert?
Ja.
Ja, hvor?
- Katt og mus! - Phillip!
Hvem er katten og hvem er musen?
Nå er det nok.
- Pass dine egne saker. - Det er nok, Phillip.
Jeg ba deg passe dine egne saker.
Det er virkelig ikke min sak. Jeg er ikke oppasseren hans.
Men med ham i denne tilstanden,
er det ikke noe poeng i at du blir, Rupert.
Med mindre du kom tilbake
for å finne noe annet enn sigarettetuiet.
Du mener for eksempel for å finne ut om du virkelig ble kvitt David?
- Ja, det er det jeg mener. - Du er like romantisk som Janet.
Jeg tror ikke et øyeblikk at du kidnappet David.
Jeg innrømmer at Janet satte ideen i hodet mitt,
men jeg ville aldri ha nevnt det
om du ikke hadde sett ut som du bar frykten for å bli oppdaget i lommen.
- Hva? - Det er en pistol, ikke sant?
Det gjorde meg mer mistenksom enn noe annet.
Og for å være ærlig,
skremmer det meg litt.
Beklager, Rupert. Jeg klandrer deg ikke, men se her.
Du kan slappe av. Jeg må ta den med på landet.
Det har vært flere innbrudd, og mor er litt nervøs.
- Ferdig, Phillip? - Ja.
Hørte du hva Rupert sa om pistolen?
Han trodde...
Merkelig at man kan lage enkle fakta om til ville fantasier.
- Men det gjør vi vel alle, Phillip? - Ja.
Særlig etter et par drinker. Hvordan går det med din, Rupert?
Jeg tror jeg stikker.
Du føler deg mye bedre i frisk luft, Phillip.
Jeg tror ikke det er mye trafikk, så det tar ikke lang tid.
Det er en vakker kveld. Dere får fint vær på kjøreturen.
Skulle nesten ønske jeg kunne bli med. Det kunne vært spennende.
Det er alltid spennende å kjøre om natten,
men en kjøretur med deg og Phillip nå
ville gitt et ekstra spenningselement.
Du hadde rett, Phillip. De bøkene var klønete sammenknytt.
- Han har det! - Phillip!
Han vet det.
- Rolig, Phillip. Jeg tar meg av det. - Han vet! Nei, det gjør du ikke.
Skulle like gjerne drept deg som ham.
Det var jo dette du ville. At noen andre skulle få vite det.
At noen andre skulle se hvor genial du er, akkurat som på skolen.
Jeg sa at han kom til å finne det ut, men du måtte få ham hit.
- Nå er det ute med oss! - Hold kjeft!
Nei! Du fikk meg til å gjøre det, og jeg hater deg. Jeg hater oss begge!
Dumme fyllik.
- Beklager, Rupert. - Det går bra.
Hvis man virkelig vil drepe, bommer man ikke på den avstanden.
Selvsagt ville han ikke drepe deg.
Han visste verken hva han sa eller gjorde.
Jeg ville ikke si det til noen, men han har blitt alkoholiker.
Brandon, kan du gå bort dit?
Phillip er full.
Du tar vel ikke de latterlige ideene på alvor?
Brandon.
Brandon, jeg er sliten.
Og på en måte er jeg redd også. Men jeg vil ikke krangle mer.
- Hva skal du gjøre? - Jeg vil ikke,
men jeg skal se inni den kisten.
- Er du gal? - Jeg håper det, av hele mitt hjerte.
- Dette har ingenting med deg å gjøre. - Jeg må.
- Ikke gjør det! - Jeg må se inni den kisten.
Ja vel! Bare se.
Håper du liker det du ser.
Nei!
Rupert...
Jeg kunne ikke tro det var sant.
- Vær så snill. - Hva?
Bare hør på meg. La meg forklare.
- Tror du at du kan forklare det der? - Ja, til deg så.
- For du forstår. - Forstår?
Husker du diskusjonen med mr. Kentley?
- Ja. - Husker du vi sa:
"Livet til de underlegne er uviktige?"
Husker du vi sa... Du og jeg sa alltid
at de moralske konseptene med godt og ondt og riktig og galt
ikke holder vann for de intellektuelt overlegne.
- Husker du, Rupert? - Ja, jeg husker det.
Det er alt jeg og Phillip har gjort.
Han og jeg har satt ut i praksis det du og jeg snakket om.
Jeg visste at du kom til å forstå, for du må.
Du må.
Brandon.
Helt frem til dette øyeblikket
har denne verdenen og folkene i den
alltid vært mørk og uforståelig for meg.
Jeg har prøvd å rydde meg vei med logikk og enestående intellekt.
Og du har kastet mine egne ord rett tilbake i ansiktet på meg.
Og det hadde du rett til. En mann bør i hvert fall stå for sine ord.
Men du har gitt mine ord en mening jeg aldri drømte om!
Og prøvd å vri dem til en kald og logisk unnskyldning for et grufullt mord!
De var aldri det, Brandon.
Og du kan ikke gjøre dem til det.
Det må ha vært noe dypt inni deg helt fra starten
som fikk deg til å gjøre dette.
Men det har alltid vært noe dypt inni meg som aldri ville latt meg gjøre det,
- og som ikke lar meg ta del i det nå. - Hva mener du?
Jeg mener at i kveld har du gjort meg skamfull over alle ideer jeg har hatt
om overlegne eller underlegne individer.
Men jeg takker for den skammen, for nå vet jeg
at hver av oss er separate mennesker
med rett til å leve og arbeide og tenke som enkeltindivider,
men med en forpliktelse overfor samfunnet vi lever i.
Med hvilken rett våger du å si
at det finnes en liten overlegen gruppe du tilhører?
Men hvilken rett våger du å bestemme
at den gutten var underlegen og derfor kunne drepes?
Trodde du at du var Gud, Brandon?
Var det det du tenkte da du kvalte livet ut av ham?
Var det det du tenkte da du serverte mat fra graven hans?
Jeg vet ikke hva du tenkte eller hva du er,
men jeg vet hva du har gjort.
Du har myrdet!
Du har kvalt livet ut av et medmenneske
som kunne levd og elsket som du aldri kunne, og aldri kan gjøre igjen.
- Hva gjør du? - Det handler ikke om hva jeg gjør,
men om hva samfunnet gjør.
Jeg vet ikke hva det blir, men jeg kan gjette.
Og jeg kan hjelpe. Dere kommer til å dø begge to!
Dere kommer til å dø.
- Var det et skytevåpen? - Ja, tre skudd ble avfyrt.
Det må være i nabogaten.
- Så du skuddene ble avfyrt? - Nei, vi trodde det kom fra nabogaten.
Nei, jeg så dem der bak. Det var tre!
- Hørte du skuddene? - Ja, de kom der oppe fra.
Skudd ble avfyrt, ikke sant?
Noen bør ringe politiet.
- Hørte noen av dere skudd? - Ja.
Noen bør ringe brannvesenet.
Kan jeg bruke din telefon?
Her kommer en patruljebil.
De kommer.